Gammaglimt

=Gammaglimt= toc Gammaglimt også kaldet GRB (fra det engelske //”gamma ray burst”//), er pludselig udslip af intens gammastråling fra et sted i verdensrummet. Et gammaglimt er det mest energirige skabt i universet siden Big Bang (som vi ved om), og kan i løbet af et par sekunder frigøre mere energi end en stjerne gør igennem hele sit livsforløb.

Gammaglimt blev først observeret tilbage i 1960’erne. Dette var under den Kolde Krig, og forholdet mellem de to supermagter USA og USSR var svært intens. De to land havde valgt at underskrive en aftale, hvor de begge lovede at de ikke ville udføre prøvesprængninger af atomvåben på Jorden. Men ingen af dem havde dog den største tiltro til hverandre, og USA sendte Vela-satellitter ud i rummet, som skulle opsnappe gammastråling fra mulige russiske prøvesprængninger af atomvåben i rummet (bl.a. på bagsiden af Månen).

Satellitterne opfanget snart gammastråling, men denne var så intens og en helt anden form end den man kunne forvente fra en prøvesprængning. Senere blev det slået fast at det ikke var tale om nogen prøvesprængning, og det ville gå lang tid før man fik en nogenlunde ide om hvad den enorme mængde af gammastråling skyldtes.

Forskning siden opdagelsen
I 1973 blev opdagelsen af gammaglimtet offentliggjort, og forskningen af det der i lang tid fremover skulle stå som et af astronomiens største spørgsmål begyndte. I 1997 efter lang tids forskning, fandt man ved hjælp af røntgenstråling endelig ud at det var tale om et fænomen langt borte fra vort eget solsystem og galakse. I det efterfølgende år (1998), ”beviste” man at gammaglimt og supernovaer (hypernovaer) havde noget at gøre med hverandre, da man sporet begge til at komme fra det samme sted i universet.

Siden 1973 har meget forandret sig indenfor forskningen af verdensrummet, og dette inkluderer forskningen af gammaglimt. Men da gammaglimt er en svært sjælden begivenhed i en galakse og sjældent varer mere end et par minutter, er det stadig ganske vanskelig at studere gammaglimt. Det at NASA og andre rumfartsorganisationer, heller ikke har de nødvendige ressourcer til at skanne universet konstant, gør ikke arbejdet lettere.

Men selv om det i dag stadig er relativt vanskelig at studere gammaglimt, betyder det ikke at vi ikke har de nødvendige instrumenter til at gøre dette. I 2004 sendt NASA ud rumfartøjet Swift, der ikke bare har instrumenter til at studere selve gammaglimtet, men også nogle der kan bruges til at studere eftergløden. Swift sluttede sig til en række andre rumfartøj inkluderet Hubble, som i dag bruges til at studere gammaglimt og deres efterglød.

Eftergløden til et gammaglimt bliver skabt ved at gammaglimtet på sin vej igennem universet vil kollidere med støv og gas, og sende ud fotoner, som kan opfanges af os. En efterglød vil være synlig fra et par dage til flere uger, men vil over tid langsomt aftage for til slut at forsvinde helt.

Resultat af forskning
Som regel vil dannelsen af et gammaglimt ske inden for et lille område, og det vil derfor kun pege i en bestemt retning, sjældent mod Jorden. Noget der gør så at man i dag siger at for hvert gammaglimt vi opdager (hvilket sker næsten hver dag), er det hundreder der peger væk fra os, og som aldrig vil blive opfanget af os.

Ved studier af gammaglimt har astronomer fundet noget svært interessant, nemlig det at man indtil nu ikke har observeret to gammaglimt med en identisk udstrålingskurve. Hvis man i fremtiden skal have noget håb om at lave en god teori rundt gammaglimt, må denne indeholde en forklaring på de unikke udstrålingskurver og hvordan de forskellige former for gammaglimt bliver dannet.



Typer
Gammaglimt kan grovt deles ind i to grupper: korte gammaglimt som varer op til to sekunder, og lange gammaglimt om varer længere end to sekunder.

Korte gammaglimt
Korte gammaglimt er gammaglimt som varer fra et millisekund op til to sekunder. Svært få af de gammaglimt man opdager i dag hører til denne type.

Det at man i dag finder så relativt få gammaglimt af denne type sammen med at man først i 2005 fandt en efterglød til denne type gammaglimt, har gjort så at man på nuværende tidspunkt ved svært lidt om korte gammaglimt.

Dette har givet rum til dannelser af flere hypoteser rundt dannelsen af denne type for gammaglimt. Hvoraf den ledende er at korte gammaglimt stammer fra kollisioner mellem to neutronstjerner eller en neutronstjerne og et sort hul. De to ”stjerner” vil kredse om et fælles gravitationspunkt i et binærsystem, og komme tættere og tættere på hverandre indtil det ender i tragedie (kollision). Kollisionen vil for begge føre til dannelsen af et sort hul (for den sidste til dannelsen af et endnu større hul).

I kollisionen vil stjernerne give fra sig intens gammastråling inden for en svært kort tidsperiode, og denne strålingen vil være grundlaget for det vi ser på som korte gammaglimt.

Lange gammaglimt
Lange gammaglimt er gammaglimt som normalt varer imellem 2 og 100 sekunder, men man har fundet eksempler på at enkelte kan vare op til en time. Størstedelen af de gammaglimt man opdager i dag, hører til denne gruppe.

Da man opdager så mange lange gammaglimt hvert år, er de lange langt bedre undersøgte end korte gammaglimt og vi ved i dag en hel del om dem, bl.a. at de fleste [vi har observeret] stammer fra store stjerners død.

Disse stjerner vil være giganter med en masse på over 30 sm, i slutningen af sit liv. Deres kerne vil kollapse og kernen vil gå direkte til at være et sort hul og kaste af sine ydre lag i en hypernovaeksplosion. I processen vil det blive sendt ud intens strålingsenergi langs stjernens poler, som to energirige plasmastråler. Disse vil vandre igennem rummet med en fart i nærheden af lysfarten, og er det vi kender som lange gammaglimt.

En anden teori for dannelsen af lange gammaglimt er at to hvide dværge kolliderer, noget der også kan føre til en supernovaeksplosion. Men man er dog i dag endnu ikke helt sikker på om hverken dette eller gigantstjerner er det der står bag lange gammaglimt, da man har fundet enkelte som har forekommet i stjernetomme områder og andre i områder uden større stjerner.

Mælkevejen, Jorden og gammaglimt
Da gammaglimt som sagt har en svært høj energi, vil dannelsen af en slik for tæt på vor planet få katastrofale følger på Jorden og alt som lever i dag. Men den enormt store energi som kræves til at lave et gammaglimt, gør så at de optræder svært sjældent i en galakse (og man forventer ikke at det vil ske i vor galakse lige med det første).

I en galakse som Mælkevejen vil det blive skabt et gammaglimt for hvert 100 000 til 1 000 000 år. Man er dog per i dag ikke helt sikker på om det er nogen stjerner i Mælkevejen, som har det der skal til for at danne en supernova i fremtiden. Men en mulig kandidat er hypergiganten Eta Carinae. Men denne ligger for langt borte fra os (7 500 ly) til at en eventuelt hypernovaeksplosion med tilhørende gammaglimt vil have en effekt på vor planet, selvom vores satellitflåde nok havde blevet knust og dele af atmosfæren (inkluderet ozonlaget) havde blevet skadet.

Det findes dog flere neutronstjerner der er tættere end dette fra Jorden, og det er jo altid en fare for at disse i fremtiden vil kollidere.

=Kilder=
 * [|Aschehoug Ergo Fysikk 1]
 * [|Microsoft Encarta - Gamma-Ray Burst]
 * [|NASA - Gamma-Ray Burst]
 * [|Universitet i Oslo - Gammaglimt og supernova i ett]
 * [|Universitet i Oslo - Gammaglimt]
 * [|Universitet i Oslo - Gammaglimt]
 * [|Wikipedia - Gamma-ray burst]